Időről időre összecsapnak a fejem felett a hullámok. Mintha átok ülne rajtam: minden pozitivitás, jövővárás, remény ellenére rosszra fordulnak a dolgok. Ilyenkor elönt a félelem, a rettegés, a tehetetlenség érzése; a terapeutám úgy mondaná: depressziós epizód.
Pedig most igazán szükség lenne arra, hogy képes legyek bízni, harcolni, tenni. Hinni.
De nem tudom, hogyan kell. Nem tudom, mit tehetnék.
Nem tudom, mit kezdjek az alzheimer- és parkinson-kórban haldokló nagyanyámmal: a felismerés csillanásával a szemében, és azzal, hogy hiába próbált szólni hozzám, hiába akart megosztani velem valamit, nem értettem a szavát.
Nem tudom, mit kezdjek az alkoholista apámmal, aki ha nem iszik vagy alszik, mint rendesen, bajt csinál; részegen autóba ül, és elkapatja magát a rendőrökkel.
Nem tudom, hogyan segítsek az édesanyámnak, aki családunk minden tagjának kínját, szenvedését, tehetetlenségét a hátán cipeli, és látom, nemsokára belerokkan.
Nem tudom, mit kezdjek azzal, hogy tegnap az utcán buzikat vertek; hogy egyre erőteljesebben jelenik meg az erőszak a mindennapokban - az én mindennapjaimban is.
Ha valakinek van ötlete, kérem, ossza meg velem.